EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Greit. Bare slapp av.
Vi er faen meg her og gjør dette i Canada.
Jeg er glad for det.
Se på denne folkemengden. Greit, jeg vet...
Jeg vet jeg ser ut som en sliten ørn.
Jeg liker ikke måten dere lo på, om jeg er ærlig.
Det er greit at dere lo av det,
men måten dere lo på var bedriten.
Dere lo som om dere innså det.
Men ørner er kule. De er faen meg... Skjønner dere?
De gjør den greia.
Jeg ser ikke ut som en ørn som ville vært helt...
Jeg ser ut som en ørn som ville vært sånn...
Skjønner dere? Bare jævlig sliten, sitter fast i trafikken...
Jeg har tenkt mye på utseendet mitt i det siste,
for nå passer jeg til alderen min. Jeg har alltid sett eldre ut enn jeg var,
men nå er jeg 36, og det er hundre prosent åpenbart.
Det jeg mener med at jeg passer til alderen min er dette:
Når jeg sier jeg er 36, er det ingen som gjør dette:
"Nei." Skjønner dere?
Jeg er voksen. Det er faen meg sprøtt å innse at en er voksen, ikke sant?
Jeg har vært voksen en stund, men det sank nylig inn.
Sånn innså jeg det: Jeg så et bilde av meg selv
og kjente meg ikke igjen.
Jeg så bare en voksen mann.
Jeg så meg selv og tenkte: "Faen ta ham. Han virker ekkel."
Det var det jeg tenkte: "Misliker hele ham. Faen ta ham."
Så innså jeg at det var jeg. Jeg ser sånn ut.
Jeg ser ut som en som puler dama di og sier:
"Det er sånn det funker." Skjønner dere?
Unnskyld. Jeg gjorde det ikke.
Jeg er så jævlig 36.
Da jeg var i tjueårene, var jeg en helt annen person.
Jeg føler at jenter sier sånn dritt, faktisk.
Jeg mener det ikke sånn. Jenter sier dramatiske greier som:
"Jeg pleide å være en helt annen person."
Jeg føler at når jenter sier det, betyr det at de pleide å pule mye.
Jeg føler at når ei jente sier det, tror en del av henne
at hun virkelig var en annen. Hun sier: "Nei, seriøst.
Jeg pleide å være en liten japaner", eller noe sånt.
"Nei, det var du ikke." "Å nei?
Så forklar dette."
Du bare: "Ok, jeg vil ikke krangle.
Du var japansk en sommer eller noe."
Jeg mener ikke at jeg var en annen. Jeg var veldig annerledes.
Og jeg var det. For eksempel for ti år siden.
Da jeg var 26, var jeg gift. Noe som er sprøtt.
Og det er sant. Men forresten, ikke gjør det.
Jeg slenger ikke dritt om ekteskap. Man kan gifte seg og klare det,
men ikke om du er 26 og en kar. Det er altfor ungt, ok?
Kanskje noen av dere er 26 og gifte der ute.
Oi sann, i så fall, men dere skjønner?
Herregud, liksom.
Det kan funke, men det vil det ikke. Skjønner dere?
Men det kan, men det skjer ikke. Ikke sant?
Noen av dere tenker: "Denne er spesiell." Og dere tar feil, men...
Dere er ikke spesielle. Dere er bare noen folk.
Det er jævlig. Vi er aldeles ikke spesielle.
Det er så jævlig.
Vi er ikke det.
Vi er ikke spesielle. Vi er bare folk.
Det er jævlig å tenke på det, ikke sant?
Jeg mister folk i publikum når jeg sier det.
De tenker: "Vel, jeg mener...
Snakk for deg selv, men jeg er spesiell fordi jeg kjøpte en vest i forrige uke."
Eller hva faen du enn tror gjør deg spesiell.
Selvsagt tror vi at vi er spesielle. Samfunnet vårt
får oss til å føle oss sånn, ikke sant?
Vi er alle individer og sånt piss, hva?
Folk har fortalt oss det siden vi var små barn.
Foreldrene dine, eller om du hadde bedritne foreldre, lærerne dine.
Jeg hadde en lærer som sa: "Husk, du er et eget snøfnugg."
Som fireåring tenker du: "Ok, jeg er vel et slags snøfnugg."
Det er faen meg snålt.
Og du fortsetter tradisjonen.
Vi lager faen meg.... Får du barn,
får du dem til å føle seg spesielle ved å juge.
Du sier ting som: "Du kan gjøre alt du bestemmer deg for."
Hva faen? Nei, det kan du ikke.
Masse du ikke kan gjøre, selv om du jobber hardt for det.
Du kan ikke gjøre det meste.
Mange av dere kom ikke engang hit i tide.
Ting er vanskelige som faen. Vi kan gjøre fire-fem ting, maks.
Vi prøver ting, men halvveis tenker vi: "Faen ta det, jeg er sulten", og gir oss.
Vi gir opp fordi ting er vanskelige som faen.
Tar jeg feil angående dette?
Så du kan gjøre alt du bestemmer deg for. Jaså? Drit ut av øynene. Gjør det.
Prøv. Gjør det. Bestem deg for deg.
Prøv hver dag resten av livet.
Det vil alltid komme ut av ræva di først, hver eneste gang.
Sånn er du hver dag: "Tilbake til utgangspunktet."
Sånn er du hver dag, med en svær renseriregning
fordi du dreit i buksa.
Vi er ikke spesielle.
Men selvsagt føler du deg sånn.
Jeg så noen av dere komme inn i kveld. Dere bare: "Her er jeg faen meg."
Du tenker det bare fordi du er du. Det er grunnen.
Var du noen andre, kunne du tenkt: "Faen ta ham. Jeg liker ikke vesten hans."
Det er egentlig problemet. Du har alltid bare vært du.
Det er problemet. Du har aldri vært noen andre, ikke sant?
Så du er viktig fordi du lever inni kroppen din.
Du ser ut av dine øyne.
Og om noen pirker borti deg: "Hei, for faen.
Ikke få meg til å starte en emneknagg på Twitter."
Vet dere hvordan man vet at vi tror vi er spesielle? Fordi...
Fordi filmer tjener penger. Derfor.
Fordi vi tror vi er spesielle. Fordi vi sitter på kino
og ser på Denzel Washington, og tenker: "Vet du hva?
Det er meg, for faen.
Jeg er faen meg Denzel i livet mitt.
Var livet mitt en film, var jeg i hovedrollen.
Jeg er Denzel Washington-rollen."
Du er ikke den jævla Denzel Washington-rollen.
Hvilken rolle har du? Denzel Washington sier til deg: "Hvor er hun?"
Og du sier: "Jeg vet ikke." Det er du.
Tror du at du er Denzel? At du kan gå inn i et rom fullt av politi
med masse selvtillit og sprade rundt? "Så hva har vi her?"
Nei. Det er det Denzel gjør.
Du er fyren etter, med masse grafer og regneark,
som sier: "Unnskyld, sir.
Jeg har masse fakta som angår saken."
Han sier: "Hold kjeft, for faen!" Og du sier:
Regnearkene flyr overalt, din pingle. Det er du.
Du er faen ikke Denzel.
Tror du at du er det? At du er i fyr og flamme?
Tror du det?
Tror du at du kan gå ut av bilen i sakte film
med musikken dundrende i bakgrunnen?
Nei. Når du går ut av bilen, stopper musikken.
For den spilte på bilradioen din.
Du drar ikke ut på oppdrag
med en vakker due som flyr ut av baksetet ditt.
Og vinden som løfter Hawaii-skjorta di og viser frem magemusklene dine.
Du har ikke magemuskler engang, din feite faen.
Du går ikke ut sånn:
Du går ut sånn:
Feite, feite faen.
Drit i dua. Du har kanskje ei måke.
Og den er feitere enn du er. Kommer seg ikke av bakken.
Den spiser Doritos som falt ut av bilen da du gikk ut,
din feite svinefaen.
Du er ikke...
Du er ikke Denzel.
Du er ikke i fyr og flamme.
Du tror du er. Mange av dere tror at jeg snakker om noen andre.
Dere er andre for andre folk.
Du tror du er sjefen, for faen. Du tror det er din film, din jævla...
Du tror at om noen sikter på deg, sier du: "Gjør det. Kom igjen, morapuler.
Få se hvor tøff du er. Kom igjen, vis meg hvor tøff du er."
Ikke faen. Ikke jeg heller. Jeg sier ikke at jeg er bedre.
Dette er jeg eller en her inne om vi ble siktet på.
Dette er hva vi ville gjort:
"Ta dama mi.
Du kan pule henne."
Du er ikke Denzel.
Du er ikke i fyr og flamme. Livet er ikke filmen din,
er det jeg prøver å si. Det er logisk, ikke sant?
Vet dere hvordan livet egentlig er? Vi er statister i noen andres film.
Livet er litt mer sånn, ikke sant? Og dere tror på meg.
Dere er 70-75 prosent med meg.
"Vel, ja. Jeg mener... Chris D'Elia har rett,
men jeg er også litt Denzel." Ikke sant?
Vet du hva det er? Det er egoet ditt. Jeg har det også.
Jeg har det. Du lever livet som om det er din film,
for du vil ikke være den pinglete statisten, ikke sant?
Jeg orkestrerer livet mitt på den måten.
Jeg føler jeg har hovedrollen i min egen film nå.
Jeg er på scenen og roper i en mikrofon til dere.
Sier: "Sånn er dette. Sånn er det."
Dere ser tilbake på meg og tenker: "Ja, han har rett."
Det føles som min film, men det er det ikke.
I virkeligheten handler nok filmen om et par som krangler.
Og jenta blir så sint at hun stormer ut.
Dette er bare en scene på Vogue i jævla Vancouver i Canada.
Jeg er ikke engang Chris D'Elia i denne filmen.
Jeg er komiker nummer seks.
Men man prøver, ikke sant? For man må.
Man prøver å gjøre livet til sitt.
Livet kaster ting mot deg, og du tilpasser deg omstendighetene.
Det var det som skjedde med meg.
Jeg møtte ei jente og hang med henne for lenge, og så...
Så elsket jeg henne. Det er forresten det kjærlighet er.
Å henge med noen for lenge. Det er det kjærlighet er.
Det er sant. Faen ta filmene. De opphøyer kjærlighet.
To personer i regnet som ser på hverandre
og driter i at det regner fordi de holder øyekontakt.
Ikke sant? De bare: "Jeg elsker deg, for faen.
Du er sjelevennen min.
Jeg er så heldig som fant deg.
Hvorfor er jeg så heldig?
Jeg kan ikke tro... Jeg savner deg når jeg blunker."
"Hvor ble du av?" "Å, jeg blunket bare."
Folk sier ikke det når det begynner å regne.
Vet dere hva folk sier? Uansett hvor forelskede de er,
samme hvor mye øyekontakt de har, sier de dette:
"Hei. Vi går inn." Det er det vi sier.
Kjærlighet er ikke så sikker.
Om jeg kunne velge to ord kjærlighet er, er det disse: "antar jeg".
Kjærlighet er "antar jeg". Du finner en "antar jeg"-person
og får en "antar jeg"-familie. Det er det du gjør.
Og så antar du deg gjennom livet. Det er det du gjør.
"Ja, vi gifter oss, antar jeg. Så får vi barn, antar jeg.
Og mater dem, antar jeg. Hver dag, antar jeg.
Så reiser vi om vi har penger, antar jeg.
Lag suppe til meg når jeg er syk, om du gidder, antar jeg.
Og når du dør, skal jeg være rett ved din side.
Antar jeg. Vet ikke. Det er så langt unna. Akkurat nå håper jeg at jeg dør først."
Kjærlighet er "antar jeg".
Sikker på at du ikke er forelsket? Det er ikke kjærlighet.
Tenk på de i livet ditt som visste de var forelskede.
Tenk på dem. "Jeg elsker henne faen meg.
Vet det hundre prosent. Visste det da jeg så henne.
Får meg ikke til å tro noe annet. Hun er så lett å være med.
Hun er i bunn og grunn meg."
Ikke sant? Og ett år senere spør du: "Hvordan har hun det?" "Tispa var gæren."
For det er ikke kjærlighet. Det er Dagboken.
Det er Jerry Mc-faens-Guire, ok?
De filmene sluttet tidlig.
De varte i to timer, ikke 40 faens år.
Dere vet jeg har rett. Det er derfor dere ler.
For dere har vært eller er forelskede, og vet at det går opp og ned.
Og opp og ned, og opp og ned, og lenger ned, og ned,
og litt opp, men så ned, ned, ned.
Ned, ned, ikke opp, ned, ned, ned.
Og dere sitter begge faste der nede: "I det minste har vi hverandre."
Det er kjærlighet.
Så møter dere andre par der nede
og har middager med dem eller noe.
Faen ta de middagene.
Mange av dere karer er nok på en av de middagene nå.
Av og til syns folk det jeg sier er negativt,
fordi jeg sier kjærlighet suger.
Men det er ikke negativt at den suger. Vet dere hvorfor?
For kjærlighet suger fordi den må det. Vet dere hvorfor?
Fordi den også er fantastisk. Sånn er alt i livet.
Alt som er så bra, er like mye ille. Det er livets yin og yang.
Velg hva som helst. Det er like ille.
Kit Kat. Dere elsker Kit Kat? Sluk dem.
"Å, jeg elsker Kit Kat.
De har så mye sjokolade. Brekk av en til.
Jeg elsker Kit Kat. Hvorfor er de så gode?" Helt til...
Det er den kjipe delen.
Du sitter på do og tenker:
"Jeg kan aldri spise Kit Kat igjen."
Det er som kjærlighet. Chipotle, Chipotle. Kjærlighet, kjærlighet.
Kjærlighet er Chipotle.
Dette er ikke engang et komishow.
Det en jævla TED Talk, ok?
Å, faen ta det.
Kjærlighet suger. Og det er greit.
Av og til når du er sammen med noen, sovner dere bedritent og våkner bedritent.
Forresten sover du bedritent også. Av og til.
Om du ikke våkner annenhver time
og tenker noe sånt som: "Slo tispa av luftfukteren?" Det er ikke kjærlighet.
Så våkner dere med sprukne lepper og klandrer hverandre. Det er kjærlighet.
Du sier: "Yo, slo du av denne dritten? Hva faen?
Munnviken min sprekker nå...
når jeg åpner den sånn. Den vonde sida. Hva faen? Du slo den ikke av?
Slo du den ikke av? Hvem kom inn hit? Kom luftfukterfeen inn og gjorde det?
Kom mamma bort klokka 02.30 og gjorde det?"
Vet dere hva kjærlighet er? Om jeg kunne destillere den
ned til ett øyeblikk, ville dette vært kjærlighetsøyeblikket:
"Flytt deg for faen.
Flytt deg.
Se på den andre siden av senga. Se på det området. Se på det...
Slutt å stirre meg i øynene i to sekunder
og se på det andre området.
Og se så på dette nullområdet jeg har her.
Se på det enorme området.
De spilte inn Mad Max på andre siden av deg.
Tom Hardy er der borte på fronten av kjøretøyet.
Og her er jeg med beinet og pikken utenfor senga.
Forklar det. Forklar hvorfor pikken min henger utenfor.
De spilte inn Mad Max og Danser med ulver på andre siden av deg.
Kevin Costner er der borte med en vannbøffel.
Han sier det.
Hver gang du snur deg, tar du dyna. Vet du det?
Hver gang du snur deg, tar du den.
Jeg er der og du sover, men du drømmer: 'Faen ta ham. Han fortjener den ikke.'
Og du tar den, og tar den, og tar den.
Du gjør en milliard omdreininger om natta. Du tar den, du tar den.
Når du kommer tilbake, legger du den igjen.
Du tar den og legger den igjen. Som en bedriten jævla skrivemaskin.
Du er en maskinskrivende tispe.
Og jeg er her borte uten dyne.
En frigid, frysende pikk og munnen min blør.
Takk, tispe."
Det er kjærlighet.
Vet dere hva kjærlighet helt klart er?
Når du er på et fly med dama eller den du elsker,
og de er ved siden av deg, og du tenker:
"Tror hun virkelig armlenet er til henne?
Kom for faen igjen.
Det er litt min tur av og til. Faen.
Kom igjen. Vet du hva? Legg det jævla hodet ditt
mot sida av flyet.
Det var en grunn til at jeg ga deg vindusplassen. Bruk den.
Jeg prøver å være ridderlig. Gud!
På tide å lene seg tilbake og slappe av."
Ikke sant? Du fryser, men hun har hettegenseren din
og bruker den som pute.
Og du må være fornøyd med det. "Jeg håper du er komfortabel."
Og dere skal besøke familien hennes
i Dallas eller noe sånt,
og hun sa: "Vil du dra fordi du vil dra...
eller fordi du vet at jeg vil at du drar?"
"Vet du hva? Du ber meg juge til deg.
Jeg vil dra fordi jeg vil dra. Hva syns du om det?
Ja. Jeg bryr meg ikke om du drar lenger. Jeg drar.
Kan vi bo hos bestemora di? Og er hun 93 år gammel?
Kan jeg ikke forstå et ord hun sier?
Og går hun bare med nattkjoler, også klokka 15?
Og er badene hennes snåle som faen? Meld meg på."
Jeg blir så sint på flyet. Og helt jævlig...
Jeg blir varm. Jeg skrur på... Faen ta den lufta.
Den lille luftkjøleren. Den pinglete lille lufta.
Lag en større ventil. Det er et hull. Bruk mindre materialer.
Dere bruker mer materialer for å være et jævla pikkhue med vilje.
Lager et lite... Må skru den på. Den er som en jævla pupp.
Skjønner dere? Du skrur den på.
Den er ikke kjølig engang. Det er høylytt luft.
Du skrur den på og den bare... Som en jævla rakett i øyet mitt.
Seks tusen fire hundre kilometer takk. Bare i dette runde området.
Bare i dette området.
Det er her jeg er varm, faktisk. Akkurat her fryser jeg allerede.
Men her er det tropevarme.
Tørk ut kontaktlinsene mine, takk. Når jeg kommer til flyplassen i Dallas,
vil jeg gå sånn rundt. Det er sånn jeg vil gå rundt.
Jeg vil at folk tror de ser Fetty Wap ved bagasjebeltet. Det er det jeg vil.
Det er kjærlighet.
Å gå rundt på flyplassen i Dallas med tre kofferter og ett fungerende øye.
Og hun spretter foran deg med ingen kofferter og to øyne.
Og du ba henne pakke én koffert. Og du pakket én koffert,
men på ett eller annet vis har du tre!
Det gjør man ikke om man er i fyr og flamme.
Samme det.
Jeg fridde til henne.
Jeg mente ikke å gjøre det. Eller jo.
Jeg mente å si ordene, om dere skjønner?
Men... Jeg vet ikke. Nå som jeg ser tilbake på det
ti år senere, tror jeg grunnen til at jeg gjorde det,
var at jeg trodde det var det rette å gjøre.
Det var en idé jeg fikk, ikke sant?
Foreldrene mine er gifte ennå. De er forbildene mine.
Men jeg mente det ikke av hele mitt hjerte.
Når du frir til noen, må du faen meg mene det.
Du må ta skikkelig sats og bare... Ikke sant?
"Vil bare at du vet... Livet kan være sprøtt noen ganger,
men du gir det hele mening." Eller noe sånt.
Stjel den Creed-teksten du vil, men...
Jeg fridde ikke av hele mitt hjerte. Jeg gjorde ikke det. Jeg bare...
Jeg sa det med munnen min.
Kan ikke gjøre det. Kan ikke fri til noen med den jævla munnen din.
Bare skyte det ut: "Vil du gifte deg med meg?"
Skjønner dere?
Det er ikke som å bestille en bagel. Det kan du gjøre med munnen.
Du kan bare si: "Hvilke bageler har du, sir?
Har ikke noe å si om jeg ikke liker den. Jeg bestiller bare en til."
Sånn er ikke et ekteskap.
For å understreke: Ikke bestill en bagel av hele ditt hjerte.
Det ville vært snålt. Forskjellige følelser, forskjellige situasjoner.
Om du gikk inn på et bagelsted og var helt...
"Unnskyld meg, bagelfyr.
Jeg vil at du...
Jeg vil du skal vite at bagelene dine er alt for meg.
Så kan jeg få en alt-bagel?"
Ikke sant? Snodig. Det er hele poenget mitt.
Så vi gjorde det. Vi giftet oss og... Men jeg...
Jeg vet ikke. Jeg visste noe var galt.
Jeg visste ikke at jeg ikke ville være gift, men noe var galt.
Jeg var for ung til å skjønne følelsene mine.
Jeg var frustrert. Jeg var...
Jeg lot det gå ut over feil ting. Jeg kjente ikke meg selv.
Jeg kunne spise et smørbrød og tenke: "Vet du hva? Faen ta kalkun."
Eller noe sånt. Hun sa: "Hva er galt?"
Jeg bare: "Du kjenner meg ikke!" Jeg holdt på å bli en kødd.
Sånn skjønte jeg at jeg ikke ville være gift.
Dette skjedde hele tida. Skjønte det ikke da, men skjønner det nå.
Det er veldig symbolsk. Når du bor sammen med noen
og går inn i et rom, og de er der inne
og det skremmer dritten ut av deg?
Selv om det er den ene tingen som bør være i rommet,
for det er deres rom også.
Du tenker ikke på det, du gjør noe annet.
Du går inn og det skremmer deg. Det skjedde hele tida.
Jeg gikk inn i rom hun var i
og ble vettskremt. Jeg gikk inn og bare: "Hva faen?
Hvor kom du fra? Hvordan kom du deg hit?"
Hun svarte: "Jeg bor her, for faen."
"Jeg vet det. Jeg blir skremt fordi jeg innerst inne...
Innerst inne vil jeg ikke ha deg her." Samme det.
Feiltrinn er skumlere enn monstre.
Det er det andre. Du vil ikke la deg skremme.
Ikke som en ung mann.
Ikke i tjueårene. Vil ikke... Du vil være sjefen, ikke sant?
Om noen for eksempel skremmer vennen din,
og de sier: "Bø." Og han bare...
Så er han ei pingle, ikke sant? Han får ikke være i hæren din.
Du har ikke en hær, men om du hadde en og noe skjedde,
ville du gitt ham fløyta. Så blir han pingla i bakgrunnen:
"Ikke skyt meg. Jeg er bare her for moralens skyld.
Det er ikke rettferdig.
Det er imot reglene.
Skyt karene med våpen."
På en annen side, om du skremmer vennen din og sier:
"Bø." Og han bare: "Kom igjen, morapuler. Vi slåss."
Gi ham et våpen.
Han bør passe på fløytepinglene, ikke sant?
Jeg ville ikke være en fløytepingle. Ikke foran dama mi.
Jeg kan faen ikke ha vært så sikker på meg selv.
Så jeg gikk inn og ble skremt fordi hun var i rommet.
Men jeg kunne ikke la henne se det. Så jeg dekket over det
og ble bare sint på henne fordi hun var i rommet.
Jeg gikk inn og bare: "Hei. Hva faen driver du med?
Se hvordan du sitter med knærne opp. Er du en gargouille?
Dra til helvete."
Så nå er jeg 36.
Ti år har gått. Jeg er en mann.
Kan ikke gjøre noe fordi jeg tror det er det rette å gjøre,
eller noe jeg bør gjøre. Jeg må gjøre ting fordi jeg er jeg.
Jeg er akkurat han jeg så på det bildet.
Trettiseksårig jævla... En mann, ikke sant?
Men jeg sverget nylig å ikke late som lenger på grunn av det.
Og jeg har vært flink til det. Jeg sto for noe nylig.
Her er noe jeg ikke vil late som jeg gjør lenger.
Mange er uenige, men jeg vil ikke late som jeg vil dra
på festen din lenger. Jeg vil ikke dra, ok?
Jeg har vært på så mange fester og aldri moret meg.
Jeg vil ikke dra et sted der jeg er i en samtale
og tar meg i gjøre dette... Jeg vil ikke dra.
Folk er jævlig kjedelige på fester. De bare sier ting
de synes er interessante og bryr seg ikke en dritt om deg.
Jeg var på fest en gang, og en fyr så meg i øynene og sa:
"Hei, vet du noe om hageplener?
For jeg vurderte å gjøre om på hageplenen min.
Kanskje bare endre hele greia."
"Jeg skal rive av meg pikken i hjørnet. Nei, det vil gjøre vondt,
men da må jeg i alle fall ta meg av noe annet med en gang.
Jeg skulle gjerne sittet og pratet om den jævla plenen din,
men jeg må ta meg av denne pikksituasjonen.
Den er av."
Jeg vil ikke dra på festen din.
Jeg vil ikke late som jeg vil dra.
Dette er noe jeg helt klart ikke vil late som jeg vil gjøre.
Jeg vil ikke late som jeg vil dra på den jævla bursdagsfesten din.
Jeg bryr meg ikke. Ble du 28? Ha det. Gjør det alene. Bryr meg ikke.
Jeg er Jehovas vitne fra nå av. Seriøst. Jeg feirer ikke.
Er du ni, så feir bursdagen din. Det er greit.
Men er du ti, så skaff deg jobb øyeblikkelig.
Det mener jeg. Du begynner å jobbe. Og du har ikke lyst.
Det er verdenen jeg vil leve i. Der tiåringer må dra på jobb.
Jeg vil se dem si: "Hei, dere. Beklager at jeg er sen.
Beklager jeg fikk bare så mange timers søvn i natt.
Hei, dere. Det første som må gjøres i dag.
Det første som må gjøres, er få disse produktene
til den øvre ledelsen, pronto.
Hallo, Stacy, kan du komme med Capri Sunen min?
Det blir en lang dag.
Kan du sette i sugerøret? Jeg vet aldri hvordan jeg gjør det.
Hei, dere. Før vi begynner, hvor er ansatt-toalettet?
Jeg må bæsje nå."
Er du ni, så ha bursdagsfest. Det er din siste.
Ok? Kompisen min kom bort til meg i år og sa dette.
For det første er han 42, ok? Førtito.
Som vil si nesten død.
Han kommer bort og sier: "Hei, gjett hva?"
Ikke si "gjett hva" til meg. Jeg er 36. Det er ikke søtt lenger.
Hvordan skal jeg reagere?
"Nei, ikke gi meg noen hint. Jeg vil finne det ut selv."
Det kan være hva som helst.
Sier du "gjett hva", er dette nå det jeg gjetter: Lilla?
Sånn er det med det. Er det ikke lilla, så si det for faen straks.
Spar tid. Vi er begge voksne.
Fyren sier: "Nei, ikke lilla.
Jeg blir snart 42.
Kommer du på bursdagsfesten min?"
I hjertet mitt sier jeg allerede: "Faen ta ham for å ha spurt i det hele tatt."
Men i hodet mitt, mens jeg prøver å komme på en høflig måte å avslå på,
innser jeg at jeg allerede sier dette rett til ansiktet hans: "Nei."
Rett til ansiktet hans.
"Nei..." Det føltes godt. Det føltes som mitt virkelige jeg kom ut.
Det var befriende: "Nei."
Det føltes som om jeg sang det, rett i...
Nei, jeg drar ikke
Det føltes som om Nei: En musikal skulle til å starte.
Jeg drar ikke
Folka helt bak:
Han drar ikke
Jeg drar ikke
"Hei, Chris, skal du på festen hans?"
"Nei.
Fester er ikke noe for meg lenger."
Kanskje i tjueårene
Ei jente alene under lyskasteren:
Jeg ville ønske han kom
Møt meg et annet sted
Møt...
Møt meg et annet sted
Elsker når de treffer samme tone to ganger på slutten.
Møt meg et annet...
Sted
Det er et skikkelig "faen ta deg".
Det er det. Du vil ha den ekstra høye tonen.
Men enkelte morapulere gir deg den ikke.
Du vet hva du vil ha.
Møt meg et annet ste...
Det er det du vil ha.
Men noen fyrer bare:
Møt meg et annet ste...
De bare: "Faen ta deg. Du får ikke den siste tonen."
Ballene du må ha for å gjøre sånn dritt.
Jeg vil ikke på festen din, kompis. Hva faen? Bursdagsfest? Kom igjen.
Må jeg gi deg ei gave? Hvorfor? Hva skjedde? Ingenting.
Du bare ventet. Det var alt som skjedde.
Du døde ikke, og jeg må kjøpe en videospiller til deg eller noe?
Det er det jeg skal gi alle hvert år fra nå av.
Du får en jævla videospiller om du inviterer meg.
"Ja, ville du ha en sånn, morapuler?
Det ville du nok på et tidspunkt."
Faen ta det. Det er enda en ting jeg ikke vil måtte late som jeg gjør:
Like gaven du ga meg til bursdagen.
Kom du på festen min og ga meg en gave jeg ikke likte:
Kjenn meg bedre, venn.
Det er din feil. Det dreier seg bare om den andre personen.
Må sjekke at de føler seg bra på grunn av gaven de kjøpte.
Du må åpne den og si: "Hva? Du tuller.
Hvordan visste du at jeg ville ha akkurat dette,
selv om jeg aldri sa det høyt, til og med da jeg var alene?
Og forresten gjør jeg ikke det."
Tenkte på denne "ingen gaver"-greia, for dette skjedde da jeg ble 35:
Kompisen min kjøpte det mest homsete du kan kjøpe til en annen heterofil mann.
Vet dere hva han kjøpte til meg? Han kjøpte bukser til meg.
Tenk på dette. Hvordan kan du være en mann
og kjøpe bukser til en annen mann
uten å virke som du suger all pikk i verden?
Her er den homsete delen: De passet utrolig godt.
Jeg vet ikke hvordan han visste størrelsen min. Jeg vet den ikke.
Jeg må alltid prøve bukser.
Denne fyren glodde bokstavelig talt på hoftene mine.
Og tenkte: "Ser ut som en 33."
Og han traff midt i blinken.
Det er homsete.
Det er forresten det jeg mener.
Jeg mener at det er homsete.
Sier det to ganger for å gjøre det klart.
Jeg vil at dere vet at jeg mener det.
For folk blir veldig følsomme når man bruker det ordet.
Ikke sant? De sier: "Vet du hva? Det er ikke greit
å bruke det ordet på et nedsettende vis."
Jeg er 100 prosent enig med deg. Jeg mener det ikke på et nedsettende vis.
Jeg mener det er like homsete som å pule en kar.
Å kjøpe bukser som passer til vennen din er like homsete som å pule en kar.
Og det er greit.
Pul karer dagen lang, jippi.
Men det er homsete på den måten.
Jeg syns det er så homsete.
Jeg syns faktisk det er mer homsete enn å pule en kar.
Jeg syns at å kjøpe bukser som passer til vennen din og pakke dem inn,
for så å vente på å gi ham dem, er mye mer homsete enn å bare pule ham.
Det syns jeg.
Jeg har bestemt meg hundre prosent.
Jeg har åpenbart tenkt mye på dette. Du får ikke overbevist meg om noe annet.
Vet dere hvorfor det er mer homsete å kjøpe bukser til vennen din
enn det er å pule ham? For å pule en kar er lett.
Derfor er det mindre homsete.
Det er så lett.
Du kan pule en kar selv om du ikke er homo.
Slapp av. Du må ikke, men du kan, ikke sant?
Du kan ikke bygge en restaurant om du ikke er en jævla arkitekt.
La meg forklare.
Om jeg holdt en pistol mot hodet ditt... Trenger ikke ferdigheter, mener jeg.
Du trenger ikke ferdigheter for å pule en kar.
Holdt jeg en pistol mot hodet ditt og sa: "Er du en jævla arkitekt?" Og...
Ok, vent. Og du sa: "Nei!"
Og jeg sa: "Vel, du bør bygge en restaurant til meg,
ellers blåser jeg hjernen din ut overalt."
Da måtte du ha sagt: "Fortell familien min at jeg er glad i dem."
Men om jeg holdt pistolen mot hodet ditt og sa: "Er du homo?"
Og du sa: "Nei!"
Og jeg sa: "Vel, du bør pule en kar,
ellers blåser jeg hjernen din ut overalt."
Da ville du sagt: "Hvor er han?"
Så lett er det.
Derfor syns jeg det er mye mindre homo.
Men å kjøpe bukser til vennen din som passer,
pakke dem inn, og vite størrelsen, det er ikke lett. Det er vanskelig.
Det tar tid.
Homsete tid.
Det er et homoeventyr.
Det er et jævla homoærend.
Det er nivåer av homsete ved det.
Jeg er ikke homo.
Har aldri hatt sex med en kar.
Høres rart ut så si det sånn. Betyr fortsatt det samme. Men...
Men av og til er jeg så sliten og lat
at om noen kom bort til meg og sa:
"Hei, du. Vil du kjøpe bukser til vennen din
som passer, pakke dem inn og gi ham dem på bursdagsfesten hans...
eller...
vil du bare pule denne karen her?"
Da kunne jeg kanskje sagt:
"Jeg mener, han er akkurat her.
Jeg må ikke til bilen for å gjøre det."
Det er så lett, og derfor er det mindre homo. Det er så lett å pule en kar.
Kunne praktisk talt pult en kar ved en feiltakelse. Ikke praktisk talt.
Du kunne faktisk det. Det er veldig usannsynlig. Slapp av.
Jeg mener ikke feiltakelsen der du: "Beklager, jeg trodde det var en kvinne."
Jeg mener en faktisk feiltakelse, som...
Hvordan? Jeg skal si hvordan.
Om du gikk inn i et rom
med ståpikken ute allerede.
Alle er med så langt, ikke sant?
Og i det rommet er gulvet veldig glatt.
Og på gulvet ligger en kar på magen...
og bare åpner rasshølet sitt.
Om du så sklir, vil du nok stoppe deg selv.
Du vil tenke: "Oi, det var nære på."
Men det er mulig at du kunne falt den andre veien og bare: "Hva? Nei."
Du pulte ham ved en feiltakelse.
Men du kunne for faen aldri sklidd og falt
og kjøpt bukser som passer til vennen din.
Uansett hvor vått Macy's er, kan det bare ikke skje.
Det er umulig. Det skjer ikke.
Du kan ikke. Du kan ikke bare: "Hei, vent litt.
De buksene er kule.
Har dere dem i størrelse 33?
Å, jeg tar dem. Takk.
Håper jeg sklir helt til gaveinnpakningsavdelingen."
Så buksene passet bra. Og...
Men her er det som skjedde. Kompisen min ringte...
Han som kjøpte buksene ringte meg to uker senere.
Han ringte og sa: "Hei, skal vi ta en kopp kaffe?"
Og jeg bare: "Visst faen, jeg skal drikke den dritten med en gang."
Jeg er gangster med kaffen min. Jeg gir faen.
Ikke bare prat om den jævla koffeinen, fetter.
Så jeg dro for å ta en kaffe med ham.
Og så snart jeg la på, forlot jeg huset mitt.
Så snart jeg var ved døra mi, innså jeg at jeg ikke...
Jeg hadde ikke på meg buksene han ga meg.
Jeg ville ikke at jeg for første gang siden han ga meg buksene
skulle dukke opp uten å ha dem på meg.
For da ville han sett meg og sagt: "Hei, hva skjer?"
Så ville det fått meg til å si:
Så jeg skiftet bukser.
Jeg kledde meg bokstavelig talt bedre for å møte en kar.
Det er homsete som faen.
Nå har jeg buksene på og dukker opp på kaféen,
og vi ser hverandre, og han sier: "Hei, hva skjer?"
Så da sa jeg:
Faen ta dette rasshølet.
Han styrer livet mitt med bukser.
Det er buksekontroll.
Nå er jeg ukomfortabel. Jeg vil bare få dette overstått.
Så vi kjøper kaffen og går ut på terrassen.
Jeg er sammen med ham som kjøpte bukser til meg. Jeg har dem på.
Vi prater sammen og drikker kaffe.
Mens vi gjør dette, går en jente ut av kaféen,
og hun ser meg og sier faktisk:
"Vet du hva? De buksene er skikkelig kule."
Jeg tenker: "Å, kult. Nå får jeg iallfall prate med en jente om dem."
Kompisen min lener seg inn og sier: "Jeg kjøpte dem til ham."
Det er mye mer homo enn å bare pule ham.
Det er det som skjer når du later som. Det er det som skjer.
Du havner i en situasjon du ikke er klar til å takle,
for du er ikke deg selv. Det er det jeg gjorde.
Da han kjøpte buksene og jeg åpnet dem, skulle jeg sagt hva jeg følte.
Skulle sagt: "Hvordan visste du størrelsen min, din jævla snåling?"
I stedet sa jeg: "Å, kule bukser. Jeg skal ha dem på neste gang vi møtes."
Jeg spilte spillet og så tapte jeg.
Jepp. Men det er vanskelig. Det er vanskelig å ikke late som.
Det er vanskelig å vite hvem du er i en gitt situasjon
og aldri late som, ikke sant?
Vi gjør det, alle sammen. Alle later som noen ganger.
Vi tror alle at vi er viktigere enn vi er.
Vi tror alle at vi er spesielle, men det er vi ikke.
Vet dere hvem de verste er for tiden, som tror de er viktigere
enn de faktisk er, uten tvil?
Folk som trener og ikke kan holde kjeft om det.
Jeg orker ikke den dritten.
Bang, bang, klikk, klikk. Lade om. Bang, bang, jeg orker det ikke.
Tren og dra hjem. Du er ikke så viktig, ok?
All denne inspirerende kulturen som sprer seg,
denne fitspo-livsstilen de prøver å overbevise deg om.
Hvem faen inspirerer du? Det er det jeg vil vite.
Disse karene bare: "Vet du hva? Jeg pleide å veie 40 kilo,
men nå, med hardt arbeid, besluttsomhet, utholdenhet, ved å ikke gi meg,
ikke stoppe, beholde fokuset, aldri forlate sporet,
aldri se meg over skulderen, aldri dø, uten fridager,
har jeg nå større muskler." Ok.
Vet du hva? Sug pikk. Ok?
Sug alle pikkene du ser.
Er du sånn og ser en pikk, sug den dritten.
Som en grenkutter.
Med pikkfliser sprutende ut av munnen din.
Kast en pikk i været og svelg den hel.
Så det er et pikkomriss i halsen den som du må tvinge ned.
Det er den nye treningen din. Sug pikk.
Du gjør egentlig ikke så mye.
Hvem faen inspirerer du? Du stiller ikke til valg.
Du verver deg ikke til hæren.
Alt du gjør er å flytte vekter og spise ekstra kylling.
Liker du protein? Kult. Det er protein i pikken min. Sug den.
Jobber du hardt? Gratulerer, for faen. Jeg jobber også hardt.
Jeg bruker ikke emneknaggen "velsignet" hele dagen.
Sug pikken min.
Disse karene er så selvopptatte. Det er så jævla irriterende.
De er latterlige. De tar bilde av seg selv i speilet og bare:
"Hold vennene dine nær og fiendene dine nærmere."
Nei, egentlig ikke. Vet du hvorfor? Du er ikke en kriger. Derfor.
Du har bare en jobb på kinoen eller noe.
Hold vennene dine veldig nær. Se filmer med dem. Det funker fint.
Du styrer ikke nasjonen.
De er faen meg latterlige, disse karene.
De er bare latterlige. "Vet du, jeg... Jeg har... Hei.
Bare så du vet, er livet en reise, ok?
Det dreier seg ikke om reisemålet.
Det dreier seg om verktøyene du bruker og veien du tar."
Jaså? Jeg visste ikke at jeg pratet med Dalai-faens-Lama, kompis.
"Ikke vær redd for å...
Aldri vær redd for å nå drømmene dine."
Å, kult.
"Vær for faen aldri redd for å oppfylle drømmene dine...
og lykkes.
Jeg pleide å være en skygge av en mann, men nå...
Men nå vet jeg hva som kaster den skyggen.
Alle likeverdige deler som gjør meg til meg.
Aldri vær redd for å være deg selv."
Vet dere hva favoritten min er? "Bare vær deg selv. Alle andre er tatt."
Faen ta den dritten.
"Hardt arbeid, besluttsomhet, utholdenhet, aldri gi seg, ikke stoppe,
beholde fokuset, aldri gi opp, bekjempe lysten,
men også følge lysten, aldri se seg over skulderen,
jævla enmannshær, ingen fridager.
Rom ble ikke bygd på en dag.
Bygninger, roboter, teppe, iPa..." Du sier bare ord, ok?
Liker du ord? Her er noen til: Sug pikken min. Der fikk du tre.
Hvem faen inspirerer du? Det er det jeg vil vite. Jeg vil...
Det er det jeg vil vite. Jeg vil vite hvem som ser denne karen...
og blir inspirert.
Hvem ser en plakat av en hvals halefinne
som bryter opp av havet, og ordet "utholdenhet" under det?
La oss tenke hardt på det.
Hvem ser masse fugler på en gren
og tenker "lagarbeid"?
Hvem blar seg gjennom det Instagram-innlegget og bare...
Har du noen gang tenkt på det? Har du tenkt på utholdenhet?
Har du noen gang tenkt på det? Har du tenkt på å aldri ta fridager?
Har du tenkt på at du kan gjøre mer om du ikke tar noen fridager?
Har du tenkt på at du er en enmannshær? Fordi du ikke er mer enn andre mennesker?
Har du tenkt på at Rom ikke ble bygd på en dag?
Har du tenkt på at det kanskje tok noen dager å bygge Rom?
Ingen. Du inspirerer ingen.
Vet dere hvordan jeg vet det?
For aldri i verdenshistorien
har en kar sett på en annen kars trente kropp og tenkt:
"Jøss, den karen er i god form. Jeg skal skape Microsoft."
Det har faen meg aldri skjedd.
Så sug pikk.
Det er det som skjer når du juger til barn.
Det er det som skjer. Når du ser på barn og sier:
"Du kan gjøre alt du bestemmer deg for."
Du får morapuleren som vokser opp og tror på det.
"Det er faen meg på tide å endre verden.
Nå setter vi i gang.
Vi prøver å kurere sult i verden. Vi setter i gang.
Er færre folk sultne ennå?"
Ikke jug til barn.
Ikke sant? Jeg vet ikke, men det føler jeg. Faen ta det.
Jeg har ikke barn ennå,
men når jeg får mitt første barn og han kommer ut,
sier jeg ikke: "Du kan gjøre alt du bestemmer deg for." Aldri.
Skal se ham i øynene. Det første jeg sier er:
"Du vil feile mye." Og løpe vekk.
"Livet er fullt av vanskeligheter.
Den første blir å prøve å finne meg." Og så bare...
Bare... så fort at papirer svever til bakken som i tegnefilmene.
Jeg kommer til neste reisemål:
Hva vet jeg? Jeg sier man ikke skal juge til barn.
Jeg har null gutter, null jenter. Det er lik null.
Jeg har tenkt på det, hvorfor jeg ikke har barn ennå.
Og jeg tror det ærlige svaret er,
om jeg er ærlig som jeg sa, og ikke later som og...
Men det som er viktigere, om jeg er ærlig og ikke later som,
er grunnen til at jeg ikke har barn at jeg er redd,
men enda viktigere, fordi jeg er egoistisk. Virkelig.
Men det er greia.
Du kan være den du vil når du ikke har barn.
Det har ikke så mye å si.
Har du et barn som ser opp til deg som et forbilde,
må du ta styringa og gjøre greier, ikke sant?
Men det må jeg ikke.
Mange av dere har barn hjemme, ikke sant? Og dere forlot dem.
Dere bare: "Ha det, folkens. Vi kommer tilbake senere."
Og de tenkte: "Ok, jeg gleder meg til å se dere når dere er tilbake."
Dere tenker på dem når dere ler. Dere tenker...
I hodene deres tenker dere: "Jeg har et barn."
Det forsvinner ikke.
Jeg er egoistisk som faen. Drar jeg ut av huset,
må jeg ikke si det til noen.
Av og til later jeg som: "Ha det, dere. Sees senere. Dere fins ikke." Så går jeg.
Å få barn forandrer deg.
Det betyr ikke at du blir verre.
Du endrer deg til det bedre. Men faen ta det, uansett.
Jeg vil ikke bli bedre. Jeg vil være meg.
Du kan være den du vil. Innerst inne, ærlig talt,
er jeg faen meg iskald av og til. Og det er greit.
Dårlig humør? Jeg må ikke passe meg,
for jeg har ikke et barn som ser opp til meg.
Spiller ingen rolle. Jeg kan se på karen på treningsstudioet.
"Du er ikke så viktig.
Og nei, for faen, jeg kommer ikke i 42-årslaget ditt."
Innerst inne er jeg gangster som faen noen ganger.
Noen ganger ser jeg ut av huset mitt, i mitt nabolag,
og tenker, med denne stemmen:
"Vet du hva? Det er tøft på gata her ute."
Og jeg vet at det er sant i hjertet mitt.
Om jeg hadde et barn som så opp til meg hver eneste dag,
ville det endret den jeg var.
"Hei, pappa, hva skal vi gjøre i dag?"
"Yo, hvorfor ser du på meg med engleøyne, mann?
Prøver å være barsk her,
og du myker opp denne morapuleren.
Faen ta deg, mann.
Gjør meg emosjonell. Gå på rommet ditt, mann. Nå.
Faen meg tøft som helvete her."
Å få barn endrer den du er til det bedre. Faen ta det.
Det skjedde med kompisen min. Han var bestevennen min. Nå er han far.
Så egoistisk er jeg. Bestevennen min kan ikke være pappa.
Kan ikke. Jeg blir sjalu på barnet deres.
Jeg bare: "Du har kjent meg i ni år. Hun er fire.
Hvordan forklarer du lojaliteten din?"
"Jeg tok henne med til parken." "Det gjorde du aldri med meg.
Jeg ville ha kjørt deg, så...
Det er interessant. Veldig interessant.
Jeg er ikke sint. Jeg er interessert, ikke sint."
Han fikk ei liten jævla jente.
Denne lille datterjenta. Denne lille jævla...
Hun er fire år. De bor i Texas, så jeg har ikke møtt dem ennå.
Møtte dem nylig, men ikke da han ringte meg, for han...
Jeg bor i LA. Han ringte meg og sa: "Hei, nok er nok.
Jeg vil at du møter dattera mi. Hun er fire alt og...
Vi kommer til LA. Vet du om noen kule hoteller?"
Jeg bare pratet øyeblikkelig. Jeg sa: "Nei, bo hos meg."
Mente det ikke engang. Bare sa det.
For jeg hørte faren min si det en gang i oppveksten.
"Jeg er voksen nå."
Jeg hørte til og med min fars østkystaksent.
"Ja, kom til meg."
Jeg var som en jævla Olive Garden-reklame eller noe.
"Når dere er her, er dere familie. Kom hit.
Det er uendelig med grissini hos meg."
De kom til meg og den jævla...
Den lille jenta prøvde direkte å påvirke hvor barsk jeg prøver
å være på gata.
Hun så på meg, og var søt og myk og greier.
Først og fremst heter hun Anika, som bare er så søtt.
Faen ta det.
"Hvordan skal jeg være barsk og kalle denne jenta Anika?
Faen ta det. Jeg kaller henne Rachel. Det er et vanlig navn."
Men du kan ikke kalle en fireåring et annet navn.
Det ville ødelagt henne for livet.
Tenk dere at hun prater til faren sin senere: "Hei, pappa. Unnskyld meg.
Jeg har et spørsmål til deg. Pappa, unnskyld meg.
Kan jeg prate litt med deg? Pappa, kan jeg prate litt med deg?
Pappa, hvorfor kaller vennen din som ser ut som han fra Sleepy Hollow,
hvorfor...?
Pappa, unnskyld meg. Kan jeg prate litt med deg? Hei, pappa."
Hvorfor tar små jenter på fitta si bakfra? Det er så snålt.
Ikke oppfør dere som om jeg lot det være sånn.
Det var Jesus Kristus, vår Herre og frelser, som gjorde det.
Om han gjorde noe, gjorde han alt, inkludert det, ok?
Han gjorde det på den åttende dagen eller noe.
"Og på den åttende dagen vil små jenter ta på fitta si bakfra."
Til og med disiplene sa: "Oi, allerede?
Vi kan gjøre det senere." Han bare: "Det var noe jeg kom på nå. Ingen orden.
Vi får alle unnagjort."
Så lagde han innsjøer eller noe. "Hei, pappa. Unnskyld meg,
jeg har et spørsmål til deg. Hei, pappa. Ser du ikke at jeg har et spørsmål?
Kan jeg prate litt med deg? Kan du bli ferdig?
Pappa, hvorfor kaller vennen din, som ser ut som en kul, ung Bob Saget,
hvorfor...?
Og han vet det. Hvorfor...?
Og han hater at folk sier det på Twitter. Hvorfor...?
Hvorfor kaller han meg Rachel?
Jeg heter Anika.
Er jeg Rachel også?
Jeg vil kjøpe en kanin og drepe den.
Anika elsker kaniner, men det gjør ikke Rachel."
Skjønner dere? Det er nok sånn det skjer.
Så... Takk.
Så nå må jeg kalle denne jenta Anika, mot min bedre gangster-dømmekraft.
De dukket opp.
De dukket opp og overnattet. Fordi jeg inviterte dem.
Sånn funker det.
Og de dukket opp.
Og da de dukket opp, gikk kompisen min, eller Ryan, pappaen, min eks-bestevenn,
inn først.
Sånn gikk han inn.
Han gikk inn på min eiendom og går sånn inn.
Sånn går han bare inn. Han gjør dette: "Hei, kompis."
Jeg bare: "Hva faen? Skal et trylleshow til å starte?"
Jeg aner ikke hva som skjer.
Men så innser jeg raskt at han gjør det sånn
fordi lille Anika gjemmer seg bak beinet hans,
og han spiller papparollen, og han spør meg...
Han sier: "Hei, kompis. Forresten, har du sett Anika?"
Og jeg bare: "Denne morapuleren. Kødder du med meg nå?
Vi vet begge hvor den tispa er. Kom igjen, mann.
Jeg prøver å være barsk her. Ikke tving meg til å svelge pappapisset.
Faen ta dere, mann."
Han dreit i hvor barsk jeg prøvde å være.
Han prøvde å utpappae barskheten min.
Han gjorde det bare mer: "Kom igjen, for faen."
Og jeg sitter fast. "Faen, mann. Kom igjen, kompis.
Dette er ditt liv, morapuler.
Jeg har lett etter henne i hele dag, kompis."
Det er da hun gjør sånn: "Her er jeg."
"Jeg visste hvor du var, tispe!
Du holder fast i beinet hans. Jeg kan se de små jævla babyhendene dine.
Respektløshet for gjemsel på eiendommen min."
Nå later jeg som igjen.
Trettiseks, later som jeg ikke vet hvor denne lille jenta er.
Det går greit å kalle henne Anika.
De blir hos meg i ei uke.
Dere vet hvordan ting i livet former deg og endrer deg,
og gjør deg til den du er? Når du er barn, får du masse...
Når du er på Anikas alder, får du masse øyeblikk
som former deg og gjør deg til den du er.
Når du er voksen, skjer det ikke ofte, for du er den du er.
Men de skjer. Jeg har kanskje hatt fire eller fem i mitt voksne liv.
Jeg hadde ett da de overnattet hos meg som kødda meg til skikkelig.
Det fikk meg til å innse at jeg ikke er Denzel,
og jeg er ikke i fyr og flamme.
Livet er ikke min film, og det er kanskje greit. Dette er det som skjedde.
Jeg satt på min sofa og så på min TV i mitt TV-rom i mitt hus.
Jeg så på et program jeg liker å se på, som heter The First 48.
Har dere ikke sett det, er det brutalt.
Det viser lik og familier som gråter over tapet av sine kjære.
Og det bekrefter i hjertet mitt
at det må være tøft på gata der ute.
Det visste jeg hele tida, mann.
Så jeg ser på programmet, og jeg ser på programmet
fordi det er det jeg vil gjøre, for faen.
Mens jeg ser på det, kommer lille Anika ned trappa.
Idet seg ser henne, starter voksenhjernen min opp.
Samme hjerne som inviterte dem.
"Du må bytte kanal. Du kan ikke la øynene hennes se dette,
for da vokser hun opp og dreper kaniner.
God idé. Du må bytte kanal."
Jeg strakk meg etter fjernkontrollen. Så snart jeg hadde den,
startet gangstersiden opp og jeg tenkte: "Din jævla pingletispe.
Skal du la denne kjerringa styre livet ditt?
Faen ta. Du er for barsk for denne dritten.
Hun vil endre deg, akkurat som hun endret faren sin."
Så jeg tenkte: "Greit, hun lærer visst om livet i kveld."
Så jeg ser på programmet og gjør hva faen jeg enn vil,
og lille Anika må også gjøre det, for det er det jeg vil gjøre.
Det går omtrent 20 sekunder
før jeg innser at hun ikke bryr seg om hva som skjer,
for det er ingen tegnefilmer på. Så jeg føler at hun gir opp litt.
Hun ser bort på meg og sier:
"Hei, Chris."
"Faen, jeg visste ikke at det var en dialog med i denne dritten."
Så jeg snudde meg og sa: "Ja, hva faen vil du?"
I hodet mitt.
Jeg sa nok noe sånt som: "Ja, vennen, hva kan jeg gjøre for deg?"
Hun ser på meg og sier: "Vel, jeg lurte på noe."
"Ja, spytt det ut."
Hun sier: "Vel."
Hun pustet fort, som barn gjør.
Jeg vet ikke hvorfor de gjør det, liksom: "Hei. Unnskyld.
Jeg vet ikke hvordan jeg gjør alt ennå.
Jeg har ikke full kontroll over meg selv akkurat nå."
Hun ser på meg og sier:
"Vel, jeg lurte på om du vil se en hemmelig hage?"
Nå er både voksenhjernen og gangsterhjernen forvirrede.
Jeg så på henne og sa: "Yo, hva?"
Hun gjentok det hun sa, som om jeg var rasshølet
i denne samtalen.
Hun sa: "Jeg sa: Vil du se en hemmelig hage?"
Du vet... Ja, på en måte.
Det er sikkert ikke en hemmelig hage,
men i tilfelle hun har rett: Hvordan ser den ut?
Er det drager der, blomster med pikker på seg?
Hva det enn er, vil jeg skrive om det på Facebook.
Nå er jeg nysgjerrig.
Så jeg setter programmet på pause.
Jeg ser på henne og sier: "Ok, vis meg den hemmelige hagen."
Og hun ble så jævlig spent.
Hun sa: "Ok. Kom igjen, bli med meg."
Så begynner hun å gå sånn,
som en ræva undervannsutforsker.
Jeg følger etter henne og tar meg selv i å gjøre det samme.
Jeg går rundt i mitt eget hus som om hva som helst kan dukke opp
bak et av hjørnene.
Det kan det ikke. Det er mitt hus. Jeg puttet alt inn her.
Nå leder hun meg gjennom kjøkkenet to ganger.
Og jeg bare: "Yo, vet hun hvor den hemmelige hagen er eller hva?"
Så jeg nevner det forsiktig: "Du vet...
vi gikk to ganger gjennom kjøkkenet? Hva er greia med det?
Vet du hvor denne dritten er?"
Igjen svarer hun som om jeg er rasshølet: "Jeg vet det, ok?
Vi måtte det, for det er sånn man åpner portalen for å komme dit."
Jeg aner ikke. Jeg bare: "Bare ta over."
Aner ikke hva som skjer. Jeg nevnte...
Jeg sa bare: "Kan vi komme oss raskere frem?
For programmet mitt går ennå."
Hun sier: "Ok, kom igjen, vi tar snarveien."
Jeg sa det ikke, men jeg tenkte: "Start med snarveien neste gang."
Hun leder meg ut til hagen min og sier: "Her er den."
"Nei. Dette er ikke en hemmelighet.
Jeg har visst om stedet siden jeg kjøpte det. Det er hagen min.
Jeg har hatt den i tre år.
Hundene mine driter her. De vet også om den."
Jeg trodde hun ville endre den jeg var.
Men jeg gikk inn i gangsterhjertet mitt.
Jeg så henne i øynene og tenkte: "Bare enda en løgnaktig tispe.
Jeg har vandret denne veien før.
Svik er noe faenskap.
Det er sånn du ble så barsk til å begynne med, kompis."
Så jeg så på henne og sa: "Fred, for faen."
Jeg snudde meg og gikk tilbake til huset.
Jeg tok omtrent tre skritt og da hørte jeg bak meg: "Hei, Chris."
"Å, faen. Hun har enda mer å komme med?
Faen ta det. Hun endrer ikke noe. Du er fortsatt barsk som faen.
Se hva faen hun vil."
Så jeg snur meg og sier: "Ja? Hva faen vil du nå?"
Denne gangen peker hun og sier: "Hei, se. Det er et appelsintre."
Jeg tittet, og det var et appelsintre der.
Jeg har et appelsintre. Det visste jeg ikke.
Det er en hemmelighet, men faen ta henne. Hun visste det ikke.
Jeg var overrasket. Jeg bare: "Faen. Hvordan...?
Herregud, du sa det som om du hadde denne dritten med deg."
Men jeg spilte kul. Jeg sa: "Greit, ja.
Takk for at du viste meg det jeg 100 prosent allerede visste
at jeg definitivt utvilsomt allerede hadde.
Fred."
Jeg tok noen skritt mot huset igjen.
Og da hørte jeg bak meg: "Hei, Chris."
"Hun prøver virkelig å endre meg. Faen ta det.
Hun endrer ingenting. Du...
Vel, du har et appelsintre nå som du ikke visste om.
Men det endrer ikke den du er på innsiden.
Du er i bunn og grunn den samme.
Bare at du kan nyte en deilig appelsin når du måtte ønske.
Ja, kompis.
Bra logikk.
Se hva faen hun vil nå."
Så jeg snur meg, tøff som faen, og sier: "Ja? Hva faen vil du nå?"
Hun peker ennå, uten å vakle, er bare et barn,
og sier: "Vel, vil du plukke en?"
Og jeg bare: "Jeg driter i hele denne situasjonen,
men jeg er høyere enn du, og det er logistikkmessig logisk."
Så jeg tok appelsinen, barsk som faen, og ga den til henne.
Og i hodet mitt tenkte jeg: "Aldri si at jeg aldri gjorde noe for deg.
Man gjengjelder tjenester. Det er gateloven.
Hører du?
En dag, og det blir kanskje ikke morgen, banker jeg kanskje på døra di
og ber deg om en banan eller noe. Uansett... Ha det."
Jeg snur. Jeg tar noen skritt mot huset.
Da hører jeg henne bak meg igjen: "Hei, Chris."
"Hun prøver virkelig å få meg på kroken. Faen ta det.
Du er barsk. Fjern kroken. Vis henne hvem som er sjef."
Så jeg snudde meg og sa: "Ja, hva faen vil du nå?"
Hun står fortsatt der, uten å vakle.
Uten å bry seg om hvor barsk jeg prøver å være.
Hun sier: "Vel, vil du plukke en til deg selv?"
Nei, ikke si "å", faen ta denne tispa.
Hun endrer dere og hun er ikke engang her nå.
Vet dere hvor vanskelig det var å være barsk mens jeg så henne i engleøynene?
Men jeg ville ha en. De så så jævlig gode ut.
Så jeg sa: "Vet du hva? Vi inngår en avtale.
Du kan spise den dritten og plukke appelsinen,
så lenge du er barsk mens du gjør det
og spiser den mens du ser på The First 48.
Ja, kompis. Bra logikk."
Så jeg plukket den.
Og hun var så søt
at hun virkelig begynte å gjøre meg emosjonell.
Jeg sa: "Ha det." Jeg så nesten ikke på henne. Sa bare: "Ok, ha det."
Og snudde og gikk raskt tilbake.
Så snart jeg rørte dørhåndtaket, hørte jeg bak meg:
"Hei, Chris."
Jeg kjører på tom tank. Jeg har ikke mer bensin igjen.
Jeg trekker et siste pust. Jeg snur meg og sier:
"Ja, hva faen vil du nå?"
Og hun visste hun hadde meg. Hun var enda søtere nå.
Hun var mindre, øynene henne ble større.
Noen fikset håret hennes i mellomtiden.
Hun ser på meg, og jeg kødder ikke, hun sier faktisk:
"Vel, jeg lurte på om du ville komme på bursdagsfesten min?"
Yo, er denne slått av?
Den er det?
Dere må fikse denne dritten.
- Unnskyld. - Er alt i orden?
- Hva? - Jeg sa unnskyld.
Gjorde du dette?
Er du telepatisk eller noe?
Begynner å slå av ting som i en M. Night Shyamalan-film.
Å, faen.
"Unnskyld."
Dere ber faen meg om unnskyldning for alt.
Hadde bokstavelig talt ingenting med det å gjøre.
"Unnskyld."
"Var det du?" "Nei, men jeg er i universet."
Tekst: Kristján Steinarsson